Història+d'Espanya

1. Les arrels històriques
Cal matisar que quan parlem de l'inici de la Història ens referim a període posterior a la invenció de l'escriptura, cosa que passa aproximadament a l'any 3200 a.C. a Mesopotàmia. L'escriptura apareix a la Península Ibèrica (PI) aproximadament a l'any 1000 a.C., és per això que la Història a Espanya comença abans d'haver-hi escriptura. Denominem a aquest període l'Edat dels Metalls.

1.1 Els pobles prerromans (1000 a.C. - 218 a.C.)
Es tracta dels pobles que són anteriors a l'arribada dels romans a la Península Ibèrica, que ho feren a l'any 218 a.C. liderats per Scipio. Podem distingir dos grups de pobles prerromans: els colonitzadors i els pobles indígenes:

- El ferro i la seva utilització, sobretot per part dels fenicis - Introduïren a la Península i a les Balears (PiIB) als circuits comercials del Mediterrani, és a dir que ambdós territoris deixaren d'estar tancats i passaren a tenir comerç a través de les rutes comercials de navegació. - Coneixien l'escriptura i la introduïren. Podem distingir tres civilitzacions dins d'aquest grup: els fenicis, els grecs i els cartaginesos.
 * Colonitzadors**: Tenien en comú que navegaven pel Mar Mediterrani i que, a més, aportaren a la Península i a les Balears tres coses fonamentals:
 * Fenicis: ocupaven un teritori que actualment es troba a Síria i al Liban. Arribaren a PiIB aproximadament a l'any 1000 a.C. La seva colonització va ser exclusivament comercial i no de conquesta. A més, fundaren la ciutat més antiga d'Espanya, Gadir (Cadis), cap a l'any 1000 a.C. Es situaren sobretot al sud-est penninsular, no arribaren a penetrar a l'interior, sinó es quedaren a la costa formant petites ciutats. Com que no volien perdre de vista la costa africana, la presència d'aquest poble és més notable a Eivissa que a Mallorca, i inexistent a Menorca. Podem afirmar que la seva influència és més bé mínima.
 * Grecs: arribaren a PiIB aproximadament als segles VIII-VII a.C. La seva colonització va ser exclusivament comercial. Es situaren a la costa nord-oriental de la PI. Cal destacar la fundació de les ciutats de Ebussus (Eivissa) i Emporion (Empuries). La seva influència és pràcticament inexistent, si ens referim a història. La influència grega en el nostre idioma es deu als romans, que incorporaren al seu idioma paraules gregues.
 * Cartaginesos: arribaren cap al segle VI a.C. En un primer moment amb interessos comercials, però més tard (s. III a.C.) i, coincidint amb la segona guerra púnica, començaren a conquerir la PI. Estaven situats a la part oriental de la PI, tant nord com sud. Cal destacar la fundació d'una ciutat molt important, Cartago Nova, actualment Cartagena.


 * Pobles indígenes**: vengueren en successives migracions des de Europa, provenien de pobles indoeuropeus. Podem diferenciar-ne tres:
 * Tartessos: petita civilització situada a la Vall del Guadalquivir. Les notícies de l'existència d'aquesta civilització les va donar un geòg[[image:Mapa_1_Pobles_pre-romans.jpg width="480" height="345" align="right"]]raf i historiador grec, de nom Estrabó (“Tenien lleis en vers de sis mil anys d'antiguitat, exèrcit, reis,...”). Això ho va fer sense haver estat a la PI, és per això que la seva credibilitat es posava en dubte. Els dubtes varen acabar sobre els anys 70, quan unes excavacions descubriren una ciutat Tartèssica, El Carambolo, molt propera a la Sevilla actual. El poble tartèssic va desaparèixer cap al s. VI a.C., possiblement per una invasió dels cartaginessos.
 * Íbers: denominació cultural que agrupa a pobles distints, però que compartien cultura, religió i llengües semblants. Entre aquests podem destacar els Edetans, els Turdetans, els Ilergetes i els Laietans. Tenien coneixmeent de l'escriptura, però la traducció dels seus textos ha resultat impossible fins al moment. Es situaren a la Vall de l'Ebre, a la costa nord-est peninsular i als pirineus orientals. No construïren ciutats.
 * Celtes: poble indoeuropeu que es situà sobretot pels pirineus. No construïren ciutats.

**1.2 La Península Ibèrica i les Illes Balears en el context de les guerres púniques**
Les guerres púniques són les que enfrontaren a les dues ciutats més importants de la mediterrania central: Roma i Cartago. Aquestes dues ciutats es disputaren l'hegemonia de la mediterrania central i occidental durant tres guerres que tengueren lloc als segles III i II a.C. Reben aquest nom perquè els romans es referien als cartaginesos com a "punos".

**Primera Guerra. 264-241 a.C.**
Roma i Cartago lluitaren per fer-se amb el control de les tres illes del Mediterrani central: Sícilia, Còrsega i Sardenya. La guerra acaba amb una victoria romana a la important batalla naval de les illes Egates. Cartago firma la pau i es retira, per la qual cosa Roma es fa amb el control de les tres illes.

**Segona Guerra. 218-201 a.C.**
Les condicions de pau de la primera guerra púnica varen ser molt fortes i terribles per a Cartago (pagament de tributs molt elevats i entrega de la flota naval als romans). Això va provocar un odi terrible dels cartaginesos cap als romans. Els protagonistes van ser, per part dels cartaginesos, la família Barca, concretament els fills de Amílcar Barca: Asdrúbal i Anníbal. El protagonista de per part de Roma va ser Publi Corneli Escipió "l'Africà" (//P.C. Scipio//). La segona guerra púnica comença a Hispania quan, a l'any 218 a.C., els cartaginesos ataquen i arrasen una ciutat aliada de Roma, Sagunt (molt a prop de València). Al mateix any, uns mesos més tard, els romans comencen a enviar la seva armada i desembarquen a //Emporion// (Empúries) i comença la segona guerra púnica. Que la guerra tingués lloc majoritariament a Espanya té una gran transcendència, ja que el final de la segona guerra púnica marca l'inici de la conquesta i posterior domini romà de Hispania. Com que els cartaginesos havien hagut d'entregar els seus vaixells, només podien realitzar expedicions continentals (més lentes), en canvi el romans podien fer-ho per via marítima. Anníbal, cap dels cartaginesos a Hispania, va crear un exèrcit grandiós de 120.000 soldats (cartaginesos i mercenaris d'Hispania, com els foners balears). Amb aquest exèrcit Anníbal es proposa tant la conquesta de Hispania com la de Roma. Per això, Anníbal envia el seu exèrcit des de Hispania, atrevessant els pirineus, cap a Italia, a Roma. Els resulta realment díficil atrevessar el territori, ja que no hi ha camins. Per no quedar desprotegits davant d'un possible at ac romà, deixa al seu germà Asdrúbal a càrrec d'Hispania.Annibal entra a Italia amb un 90.000 soldats (durant la seva travessia el reu exèrcit es redueix en 30.000 soldats) i s'enfronta en 4 batalles consecutives als romans: Tesino, Trèbia, Trasimon i Cannas. Les 4 batalles tenen com a resultat la sorprenent victoria dels cartaginesos, tot i que aquests es troben en inferioritat numèrica, especialment a Cannas on es troben amb una proporció de 2:1 homes respecte a l'exèrcit romà. Els cartaginesos guanyen gràcies a estrategia militar, una estrategia elaborada magníficament per Anníbal. Una altre aspecte que cal mencionar que fou favorable als cartaginesos va ser que el seu domini a l'hora de tirar fletxes desde damunt el cavall. Les guerres a l'Antiguitat es feien de la següent manera: a camp obert, es reunien els dos exèrcits, un davant l'altre. La infanteria es posava darrera la cavalleria i, com que anaven a peu, arribaven més tard a la lluita, mentre els cavallers intentaven acabar amb la cavalleria enemiga i passar per enfrentar-se a la infanteria. Anníbal va col·locar la cavalleria als costats i la infanteria al mig. Els romans, sorpresos, varen enviar la seva cavalleria. Llavors Anníbal va ordenar a la seva cavalleria que fes un moviment curvilíni i que es col·loqués darrere l'exèrcit romà, envoltant-lo. Amb això, va aconseguir sorpendre als romans i massacrar-los. Anníbal es va trobar amb només 20.000 soldats, xifra insuficient per atacar una ciutat emmurallada com Roma, ja que era conscient que necessitava una proporció de 3:1 homes respecte l'exèrcit romà, i menys sense possibilitat de reforços a curt termini. De tant en quant, Anníbal es presentava a les portes de Roma, els romans es desesperaven, estaven tan assustats que arribaren al punt en què, més de 200 anys després, tornaren a fer sacrificis humans en honor als déus. Anníbal es va establir a Campania i va demanar reforços a Cartago i a Asdrúbal mitjançant emissaris. A Cartago li varen donar l'esquena, perquè temien que Anníbal es fes amb Roma, i llavors volgués conquerir Cartago i fer-se amb el poder. D'altra banda, el seu germà va accedir a enviar-li reforços, i desde Hispania comença a crear un exèrcit amb la intenció de seguir la mateixa ruta que el seu germà i juntar tots dos exèrcits. Mentre passava tot això, a Roma, el jove Escipió, d'una familia amb tendència militar, va ser elegit pel senat romà com a cap de l'exèrcit. Escipió va proposar un canvi d'estratègia de guerra, ja que era conscient, gràcies als espies, que Anníbal no volia atacar Roma sense tenir reforços. Coneixia que el perill real era Asdrúbal, per això va crear un gran exèrcit format per soldats romans i mercenaris d'Hispania. Decidiren atacar a Asdrúbal quan aquest entrava a Italia i lluitaren a la batalla de Metauro, on va morir Asdrúbal. Despres d'això, Anníbal sabia que ja no disposaria de reforços i estava desesperat. Escipió, sabent que Anníbal ja no era un perill, va formar un exèrcit enorme i planeja ocupar Cartago. Quan el cartaginesos descobreixen les intencions dels romans, gràcies als serveis d'espionatge, criden a Anníbal perquè els ajudi. Anníbal hi accedeix i, mitjançant una flota de vaixells que lloga als grecs, transporta el seu exèrcit a Cartago. Anníbal parteix d'Italia sense haver perdut cap batalla. Quan Anníbal arriba a Cartago, es fa càrrec del seu exèrcit i del de la ciutat. Els romans desembarquen i comencen a caminar cap a Cartago. Anníbal els espera a camp obert, amb la seva disposició militar típica. Escipió, que ja coneixia la nova formació de Anníbal, va col·locar als seus soldats imitant als cartaginesos. Les cavalleries van quedar igualades, fent els mateixos moviments circulars, però la infanteria romana va massacrar a la cartaginesa. Aquesta va ser la més important de tota la Edat Antiga, la batalla de Zama al 202 a.C. Anníbal aconsegueix escapar i amagar-se a una illeta. Els habitants de l'illa el traicionen, delatant-lo als romans, que havien posat preu al seu cap, però quan arriben els soldats romans, ell ja s'ha suicidat. El seu cos es transportat a Roma per passejar-lo pels carrers davant dels ciutadans. Després d'haver-se desfet de Cartago, comença la conquesta de Hispania. Escipió és considerat un heroi i se li posa el nom de "l'Africà", ja que ha estat capaç de guanyar als cartaginesos al seu territori.

**Tercera Guerra, 149-146 a.C.**
No afecta a Espanya. Un home a romà anomenat Cató, acabava amb la frase "hem de destruir Cartago" cada vegada que feia un discurs, recordant que havien estat a punt de ser derrotats pels cartaginesos. Amb aquesta frase va crear una cosciència de que s'havia de destruir la ciutat enemiga d'una vegada i per totes, per tal de que no els tornessin a posar contra les cordes de nou. Finalment, es decidiren a atacar Cartago, aprofitant que volien conqurir el nord d'Àfrica. La ciutat va ser va ser destruida, arrassada, cremada i coberta tota de sal, per tal que res més tornés a créixer a Cartago. Els romans s'hi establiren i hi crearen una ciutat que anomenaren també Cartago.

1.3 La romanització: aspectes polítics, econòmics i culturals
La romanització és el procés d'assimilació dels hispans a la vida i cultura romana. De tots els territoris de l'imperi romà, després dels territoris italians, el territori més romanitzat va ser Hispania.

A. Etapes de la conquesta
En aquesta etapa els romans conquereixen el litoral Mediterrani, la vall de l'Ebre i del Guadalquivir. Durant els 20 anys posteriors els romans deixen de conquerir territoris. Es produeix l'ocupació de l'occident peninsular. Cal destacar 3 moments d'aquesta etapa: Amb època de l'emperador August, el general Agripa va sotmetre la franja cantàbrica ("//Hispania caput est//", "Espanya està cautiva"). L'actual País Vasc també va ser conquerit, però la romanització d'aquest lloc va ser pràcticament nul·la. Això es deu a l'orografia d'aquest territori.
 * 1. 218 a.C. - 170 a.C.**
 * 2. 150 a.C. - 100 a.C.**
 * Any 139 a.C.: assassinat de Viriato (cap de les tribus de Lusitania) i derrota dels Lusitans. Els romans contractaren a un home perquè traicionés a Viriato.
 * Any 133 a.C.: destrucció de Numancia (a Soria), que va resistir d'una manera increïble als atacs romans. Quan els romans aconseguiren entrar a la ciutat, els pocs habitants de Numancia que quedaven vius es suicidaren.
 * Any 123 a.C.: Quint Cecili Matel va conquerir les IB.
 * 3. 29 a.C. - 19 a.C.**

B. La romanització
Hi havia 3 formes d'incorporació de les ciutats i tribus a Roma segons la seva incorporació: D'aquests tipus de ciutats n'hi ha a Hispania després de la conquesta romana. Predominen les estipendiaries i dediticies. Els hispans progressivament s'incorporen al llatí, fins que aquesta acaba siguent la llengua majoritaria del territori. Això es deu a que el llatí resultava més pràctic (//lingua franca//), era una llengua "amb cultura", és a dir, que servia per moltes coses. Els grecs, d'altra banda, ja tenien una llengua culta, per això no tenien necessitat d'aprendre el llatí. Hispania adoptà el sistema econòmic romà. Els dos elements més importants de l'economia romana són el sistema esclavista i la incorporació en el comerç romà per les rutes marítimes del Mediterrani. Sobre el sistema esclavista cal dir que teien esclaus gràcies als habitants de les ciutats dediticies (i els fills dels habitants d'aquestes ciutats). També es podia passar a ser un esclau per deutes, és a dir, si es demanaven doblers i no es tornaven. Era possible comprar-se la llibertat: els //libertos// són els que deixaven de ser esclaus i adquirien la llibertat. Incorporació a l'art grecorromà, a més de a l'arquitectura, escultura, etc. Cal destacar el teatre romà de Mèrida i el de Pol·lèntia. Hispania s'incorporà en el sistema provincial romà. Durant l'època republican a , Hispania es va dividir en dues provincies: la Hispania Citerior i la Hispania Ulterior. Amb època de l'emperador August, Hispania va passar a estar dividida en 3 p rovíncies: la //Tarraconensis//, amb capital a //Tarraco// (Tarragona); la Bètica (//Baetica//), amb capital a //Hispalis// (Sevilla); i la Lusitania, amb capital a //Emerita Augusta// (Mèrida). A més de la divisi ó provincial, August va dividir totes les provincies de l'Imperi en dues categories: De les províncies hispàniques, la Bètica era senatorial, la //Tarr// //aconensis// (quedava la franja cantàbrica) i la Lusitània ( a la part occidental i nord-oriental hi quedaven petits pobles que no havien estat sotmesos) eren imperials. L'any 284 d.C. (comença el Baix Imperi) amb l'emperador Dioclecià es va fer una nova divisió provincial: la //Tarraconensis// (//Tarraco//), //Carthaginensis// (//Carthago Nova//, Cartagena), Bèrica (//Hispalis//), Lusitània (//Emerita Augusta//) i la //Galletia// (//Braccara//, "Braga"). Amb Dioclecià, la distribució entre provincies senatorials i imperials desapareix, totes passen a dependre de l'emperador. Les IB pertanyien a la província de la //Tarraconensis//, però en temps de l'emperador Constantí (successor de Dioclecià), les IB formaren una província pròpia: la //Ballearica//, amb capital a Pol·lèntia. Mentre que els grecs foren els homes idealistes i filòsofs, els romans eren molt pràctics i destaquen en l'apartat de ingenieria: La màxima aportació de Roma a tot l'Imperi, juntament amb el llatí, va ser el Dret Romà, que es manté pràcticament de manera íntegra en l'actualitat (l'aspecte que més ha canviat és el que es refereix a la famíla). Ara bé, el Dret Romà només era aplicable als ciutadans romans. Aquesta afirmació va anar canviant gradualment, cal destacar 2 moments: Després d'Italia, Hispania fou el territori de l'Imperi més romanitzat. Com a prova d'aquesta romanització, Hispania va donar alguns emperadors a l'Imperi. De fet, el primer emperador no nascut a Roma era d'Hispania. Cal destacar 3 emperadors nascuts a Hispania: Trajà (màxima esplendor de l'Imperi), Adrià (successor de Trajà) i Teodosi (va dividir, al 395, l'Imperi Romà en el d'Occident i Orient). Cal destacar a 3 figures romanes nascudes a Hispania: Séneca, Quintilià i Marcial.
 * 1. Incorporació a l'Imperi**
 * Ciutats federades: ciutats aliades que, pacíficament, accepten incorporar-se a l'Imperi Romà, mitjançant un pacte igualitari (//foedus//), sense haver de pagar impostos.
 * Ciutats estipendiaries (de s//tipendi//): ciutats enemigues de Roma que es rendeixen pacíficament als romans. Són ciutats que paguen un tribut anual anomenat "estipendi".
 * Ciutats dediticies (de //ditio//): són aquelles ciutats que es neguen a la conquesta i lluiten contra els romans. En aquest cas, els habitants que aconseguien sobreviure a l'atac romà eren esclavitzats.
 * 2. Àmbit lingüístic**
 * 3. Àmbit econòmic**
 * 4. Àmbit artístic**
 * 5. Àmbit administratiu**
 * Províncies senatorials: eren aquelles pacificades i que no necessitaven del desplegament de tropes, ja que hi havia pau i harmonia en tota la província, no quedaven territoris per ocupar. Són administrades directament pel Senat romà.
 * Províncies imperials: s'oposen a les anteriors, ja que són aquelles que necessiten del desplegament de tropes. Són administrades directament per l'emperador.
 * 6. Construccions**
 * Crearen una gran xarxa viaria, les calçades romanes. Aquest sistema de carreteres s'extenia per tot l'Imperi i arribava a Roma.
 * Varen idear un sistema de conducció d'aigües (Aqüeducte de Segovia).
 * Foren els primers en crear un sistema de clavagueres a les ciutats.
 * 7. Àmbit jurídic**
 * Any 74 d.C.: Vespassià va concedir a tots els habitants lliures d'Hispania la llatinitat, escaló superior que permetia la utilització del Dret Romà en alguns aspectes, és a dir, que són ciutadans.
 * Any 212 d.C.: l'emperador Caracalla, mitjançant la //Constitutio Antoniniana//, va otorgar la ciutadania romana a tots els habitants lliures de l'Imperi. Això vol dir que tots els habitants de l'Imperi es convertiren en romans i, per tant, podien fer ús del Dret Romà.
 * 8. Romanització**
 * 9. Cultura**

A. Causes de la fi de l'imperi romà
Roma cau perquè a partir del s.III d.C. es va debilitar molt i no va poder impedir les invasions bàrbares.
 * Causes polítiques. Divisió de l'imperi per l'emperador Teodosi l'any 395 d.C. entre els seus fills. Al seu fill Honori li va tocar l'occident i a Arcadi la part oriental. Aquesta divisió va debilitar l'imperi romà, sobretot a la part occidental. Les dues parts van actuar com a imperis diferents i davant els problemes es donaven l'esquena.
 * Causes econòmiques. Crisi del sistema esclavista. L'economia romana es basava en la mà d'obra esclava però a partir del segle III, minva el nombre d'esclaus perquè acaben les guerres de conquesta i per la influència del cristianisme que provocava que molt dels cristians donessin la llibertan al seus esclaus. Això provocà una crisi financera i monetparia que dugué a una caiguda de la recaptació d'impostos, que provoca una pèrdua de doblers per a l'estat romà i les seves necessitats, sobretot a l'exèrcit de defensa. La crisi monetària va ser provocada per una adulteració monetaria que va fer l'estat romà que va causar l'inflació dels preus. L'adulteració es va fer perquè necessitaven més doblers i van crear monedes no purament d'or. Però l'efecte va ser, com va dir Greshaniva que 'la moneda dolenta expulsa a la moneda bona del mercat'. La moneda bona va començar a desaparèixer perquè la gent intentava desfer-se de les monedes dolentes, Tot això va provocar una forta crisi econòmica.
 * Causes militars. Sobretot a la part occidental de l'imperi hi havia una forta pressió de pobles germànics que volien entrar dins les fronteres de l'imperi. Molts d'ells entraven fogint dels bàrbars hunts. La segona raó militar són els anomenats Foedos, pactes militars que firma Roma amb pobles germànics per a la defensa de les fronteres i per lluitar contra pobles germànics enemics. El Foedus que firmà l'emperador Hisidori de Roma amb els rei visigot Vàlia per a l'expulsió dels pobles bàrbars que havien entrat dins Hispània. Però els visigots van treure als pobles bàrbars d'Hispània i es quedaren ells, formant l'imperi visigot.

B. Les invasions germàniques
L'any 409 una sèrie de pobles barbars germànics: els Sueus, els Vàndals (formats pels Asdingis i Silingis) i els Alans; en- tren dins la península ibèrica i ocupen la part occidental. Els hispanoromans criden als visigots, que dels pobles germànics era el més romanitzat ja que feia aproximadament 100 anys que vivien dins la frontera de l'imperi, perquè els ajudin. Els visigots entren dins Hispania al 414 amb el seu cap Alaulf i començen a lluitar contra aq uests pobles. Es firma el Fedus entre l'emperador Honori i Valia al 418, on l'emperador prometia terres però no contava que es fessin amb un regne. L'any 414 aniquilen als Vàndals Asdingis i als Alans, i el Vandals Silingis comandats pel seu rei Genseric fogiren atravessant l'estret de Gibraltar i fundaren un nou regne al nord d'Àfrica: el regne Vàndal del nord d'Àfrica. L'any 455 els vàndals conquesten les Balears. Els sueus van quedar-se a //Galeteia.//

El regne visigot en un primer moment estava format pel sud de França i la península ibèrica menys el nord-oest (ocupat pels Sueus). La primera capital va ser a //Toulouse// (Tolossa) però l'any 507 els visigots foren derrotats pels francs a la batalla Vuillé i foren expulsats de la Gàl·lia. Després de la derrota la capital es va traslladar a Toledo.

1.5.1 La qüestió de la unificació social, cultural, jurídica i religiosa entre els visigots i els hispanorromans
Durant la invasió dels Visigots entraren a Hispània aproximadament 250.000 o 300.000 soldats visigots, i a Hispània hi vivien uns 5.000.000 d'Hispanoromans. La unificació es produí degut a que els Visigots crearen un regne respectant als Hispanoromans, els quals travessaven una greu crisi econòmica i moral, fet que va afavorir que entre Visigots i Hispanoromans anessin donant passes cap a la unificació. > Amb poc temps els Visigots abandonaren la gòtica i passaren a parlar el llatí, per dues raons, la primera, per una qüestió pràctica, ja que els Hispanoromans tenien una població més abundant, i els habitants visigots estaven en contacte constant amb el poble hispanoromà, fet que feia del llatí una eina molt útil en les tasques més quotidianes com anar al mercat o relacionar-se amb els veïns, la segona fou perquè el llatí era una llengua culta. > Els matrimonis mixtes (bodes entre visigots i hispanoromans) estaven prohibits baix pena de mort. Els Visigots prohibiren les unions mixtes ja que volien conservar la seva ètnia. El rei Leovigild a finals del segle VI aixecà la prohibició. > Els Visigots eren arrians, mentre que els Hispanoromans eren cristians. L'arrianisme és un corrent religiós que sorgí a partir de les predicacions del bisbe Arri que sobretot les dugué a terme fora de les fronteres de l'Imperi, és per això que la majoria dels pobles germànics eren arrians, però l'arrianisme va ser condemnat com heretgia en el concili de Nicea l'any 325, el motiu principal fou perquè l'arrianisme negava la divinitat de Jesucrist, és a dir, Jesucrist no posseeix la mateixa substància divina que Déu, és a dir, Jesús no és Déu, tan sols és un enviat, un profeta. D'aquesta manera l'arrianisme negava un dels principis bàsics de del cristianisme, negaven el misteri de la Santíssima Trinitat en que Pare, Fill i Esperit Sant eren Déu. L'any 589 es va produir la unificació quan el rei Recared i tot el poble visigot, en el tercer concili de Toledo abandonaren l'arrianisme i es convertiren al cristianisme. > Visigots i Hispanoromans tenien lleis distintes, cada una d'aquestes comunitats tenien les seves lleis recopilades en dos llibres diferents. Els visigots tenien el d'Euric, mentre que els Hispanoromans tenien les seves lleis al Breviari d'Alaric II (rei visigot). Això acabà quan el rei Recesvint unificà la legislació amb un sol codi de lleis, el // Liber Iodiciorum // (llibre dels jutges) l'any 654, que tot i d'haver estat fet per un visigot, contenia més lleis romanes que visigodes. Aquesta unificació es degué a que després d'aixecar la prohibició de matrimonis mixtes i amb el pas del temps a Hispània hi havia molts de visigots-hispanoromans als quals no es podien aplicar les mateixes lleis. Els visigots unificaren la cultura romana, cristiana i germànica. La prova més evident és una obra que rep el nom de 'Les etimologies' que va escriure San Esidor de Sevilla, una espècie de enciclopèdia que recopilava tot el saber fins aleshores.
 * ====**Unificació lingüística:**====
 * ====**Unificació social:**====
 * ====**Unificació religiosa:**====
 * ====**Unificació jurídica:**====
 * **Unificació cultural:**

**A. Institucions de govern visigodes**

 * Monarquia: Era una monarquia electiva, en la qual s'escollia al nou rei després de la defunció d'un predecessor. Aquest sistema de govern va donar molts problemes.

Les condicions que havien de complir els candidats a rei eren les següents: havien de ser nobles, de sang visigoda, no podien ser tonsurats, és a dir, no podien ser de l'estament del clergat (la tonsura era la pelada que es fa durant el nomenament de capellà) i finalment no podien haver participat del morbo gòtic, que consistia en participar en conjures contra un altre candidat. Els problemes venien donats perquè quan el rei començava a perdre la vida començaven els assassinats entre candidats, que moltes vegades eren germans. Procediment d'elecció del rei: Hi havia dos sistemes, l'antic i el modern. L'antic consistia en que els nobles es reunien on havia mort el rei, i feien un cercle al voltant seu, els que es volien presentar feien una passa cap al centre, d'un amb un, quan el candidat era al centre, si era de l'agrad dels altres nobles, aquests copejaven l'escut amb l'espasa, el grau d'intensitat del cop amb l'espasa depenia de l'agrad o l'aversió del noble cap al candidat, el candidat que aconseguia major renouera coronat com a nou rei. El sistema modern s'instaurà quan els visigots s'instauraren a Hispània, i consistia en que els nobles es reunien a Toledo, on els candidat més votat era coronat com a nou rei, seguidament era elevat, no amb l'escut com es feia antigament, sinó amb les mans i era assegut al tron.
 * Aula Regia: Cambra formada per nobles visigots i funcionaris de palau que assessoraven al rei.
 * Concilis de Toledo: Gran assemblea que convocava el rei ocasionalment per tractar temes de vital importància. Formada pels nobles visigots i per tots els bisbes d'Hispània. Tractaven tant temes religiosos (Exemple. Tercer concili de Toledo al 589 on es decidí la instauració del cristianisme) i també temes polítics (Exemple. Vuitè concili de Toledo on s'aprovà el // Liber Iodiciorum // ).

** B. La importància de Leovigild **
Leovigild fou el rei més important dels visigots, 573-586 foren les dates del seu regnat. Leovilid conquerí el Regne dels sueus, a més va sotmetre als pobles de la franja cantàbrica: els astus, els càntabres i els boscons. També conquerí Còrdova als bizantins. (L'emperador més important de l'Imperi Romà d'Orient (IROr) fou Justinià (527-565) qui es proposà la tasca de restaurà l'antic Imperi Romà d'Occident (IROc), per això envià les seves tropes a recuperar els territoris, però tan sols n'aconseguí uns pocs, entre ells, Itàlia, el regne Vàndal del Nord d'Àfrica (RVNA), les Illes Balears (IB) el 534 i finalment el sud-est d'Hispània). Després de la conquesta de Còrdova, el rei Suintila completà l'expulsió dels bizantins. Leovigild va permetre els matrimonis mixtes, que eren castigats baix pena de mort i també va protagonitzar una guerra civil contra els seguidors del seu fill Hermenegild, qui abandonà l'arrianisme, convertint-se al cristianisme, i s'aixecà amb armes contra el seu pare, tant per motius religiosos com polítics, la guerra civil acabà amb la victòria de Leovigild que executà als seu fill canonitzat per l'església catòlica com a màrtir i perquè es va negar a combregar de mans d'un bisbe arrià. A més del ja esmentat Leovigild va ser un rei legislador, va fer moltes lleis, revisant el codi de n'Euric, que afectava als visigots, la seva obra legislativa va rebre el nom de // Codex revisus //.

1.5.3 Causes de la fi del regne hispano-visigot
L'any 717 els musulmans entren dins el Hispània i derroten als visigots a la batalla de Guadalete. En el camp de batalla mor el darrer rei visigot Don Rederic. En 4-5 anys els musulmans conqueriren tota Hispània, excepte les muntanyes cantàbriques i asturianes, i Hispània passa a ser Al-Andalus.

**A. Causes de la invasió:**
La primera raó de la invasió és mítica perquè no es sap si és veritat o no ja que no està documentada històricament, la font és un romanç que els joglars cantaven en l'antiguitat anomenat “El romanç del comte Julià” .Conta el romanç que Don Julià, comte visigot de Ceuta (que ja pertanya a Hispània), va animar i ajudar als musulmans a creuar l'estret de Gibraltar i perquè aquests darrers conquerissin Hispània, això ho va fer com a venjança contra el rei Roderic que havia comes estupra (pederàstia) amb la filla del comte, que es deia Florinda La Caba.La segona raó fou la yihad o guerra santa (que comença l'any 1 dels musulmans (any 622 per a nosaltres) quan decidiren llançar-se a la conquesta del món). Amb 80 anys els musulmans aconseguiren un imperi que anava des del riu Indus, a la Índia, fins als Pirineus.La tercera raó fou que l'any 710 mor el darrer rei visigot Witiza i es fan eleccions per triar el nou rei entre Roderic o Akila, fill de Witiza, Roderic sortí elegit per la qual cosa els seguidors de Witiza, que no estigueren d'acord amb la victòria de Roderic pactaren amb els musulmans i lluitaren contra Roderic per derrocar-lo. **B. Raons de la conquesta:** La conquesta causà estupor entre els historiadors que no s'explicaven la velocitat amb la que Hispània havia caigut en mans musulmanes. La primera raó que explica aquesta ràpida conquesta eren els problemes de la monarquia:
 * El primer foren les disputes entre nobles i monarquia. Els nobles visigots (//fideles regis// o gardingos) havien assolit major nivell i riquesa que el rei i en moltes ocasions li disputaven el poder.
 * El segon problema és devia a que era electiva i en algunes ocasions es produïen inestabilitats, com l'enfrontament entre els seguidors de Witiza i els seguidors de Roderic.
 * El tercer problema fou la crisi econòmica.

La segona raó foren les adhesions internes, és a dir, dins el regne visigot la comunitat jueva que estava molt reprimida, i els seguidors de Witiza s'uniren als musulmans. Finalment la tercera raó fou la tolerància que els musulmans mostraren amb les religions pròpies d'Hispània, els cristianisme i en menor mesura el judaisme. Als seguidors d'aquestes religions se'ls va respectar la propietats i els permeteren seguir practicant les seves religions. Això és degut a que eren monoteistes, i Mahoma o també conegut com a Muhàmmad en l'Alcorà promulgava el respecte cap a aquestes religions “de llibre”, els pagans del nord d'Àfrica foren obligats a la conversió.Amb el pas del temps els habitants no musulmans d'Al-andalus s'anaren convertint degut a la comoditat, per ser ben vists a la comunitat i també perque els no musulmans havien de pagar un impost que no pagaven els musulmans.Finalment la darrera raó fou per l'excel·lent cavalleria musulmana que posseïa cavalls àrabs, més petits i més veloços, fet que els dóna gran avantatge en batalla.

2.1 Etapes polítiques d'Al-andalus
L'evolució política d'Al-Andalus es va caracteritzar per la inestabilitat. Al-Andalus mai va poder superar els enfrontaments i disputes pel poder entre els diferents grups tribals àrabs, als quals es van sumar els nous musulmans de diferent origen ètnic presents a la península: sirians, jordans, diferents tribus berbers i, finalment, musulmans de origen hispà, que eren coneguts com muladíes. Aquests grups es van assentar a Al-Andalus mantenint les seves identitats tribals i ètniques, i no van arribar a cohesionar d'una manera completa. Per això, quan el poder central donava mostres de debilitat, cada grup intentava assentar el seu propi poder polític independent, i s'enfrontava als veïns.

EXPANSIÓ ISLÀMICA L'any 711 començà una invasió de la península ibèrica per part dels pobles araboberbers, que fou molt ràpida, ja que es van saber aprofitar dels conflictes interns de la monarquia visigoda i la indiferència de la població davant la seva caiguda. Gairebé no hi va haver resistència.

-Primera fase(711-716): Es va iniciar després de derrota de Roderic a Guadalete davant l'exèrcit dirigit per Tariq. Els musulmans feren expedicions de pillatge i comprovaren la feblesa de l'estat visigot, per la qual cosa un nou conjunt d'homes s'afegí als vencedors. Es formà un nou exèrcit musulmà que va recórrer la península amb poques dificultats. Cap a l'any 716 la major part de la península ibèrica havia estat conquerida. Molts nobles visigots firmaren contractes que els permetien conservar les seves propietats.

-Segona fase (716-732): va ser més dura, es tractà de la conquesta de terres properes als Pirineus. L'any 725 la conquesta continuà caps als regnes francs, on foren derrotats per Carles Martell, i recularen cap a la península ibèrica. Tampoc van ser capaços de conquerir la franja cantàbrica. Podem diferenciar diverses etapes segons l'organització política d'Al-Andalus:

Entre el 714-749 hi va haver lluites constants entre els diferents grups invasors, ja que les tribus àrabs volien controlar el govern, a més hi havia discriminacions a l'hora de repartir els territoris (els àrabs reberen terres fèrtils i els berbers es varen veure relegats a les zones de muntanyes, menys propicies pel desenvolupament). El califa de la família omeia que residia a Damasc era la màxima autoritat política i religiosa de l'Imperi islàmic. Al-Andalus era una província d'aquest imperi, al comandament d'un governador polític i militar (walí) nomenat pel califa.
 * A. Província (o waliat) dependent del Califat de Damasc. 711-756. **

En el califat es produeix un cop d'estat i la dinastia Omeya és destronada. El poder passa a la família Abbasí i la capital es trasllada a Bagdad. Fins Al-Andalus arriba l'únic supervivent de la família Omeia, Abderrahman, que aconsegueix ser reconegut com a governant del territori. Es proclama emir (títol equivalent a príncep o cap militar) i trenca la dependència política d'Al-Andalus amb el califat, encara que no s'atreveix de donar el pas d'adoptar el títol de califa, és a dir, cap religiós. Abderrahman va augmentar la recaptació d'imposts, va formar un nucli sòlid de fidels que ocuparen càrrecs públics i va organitzar un exèrcit mercenari. És amb Abderrahman II quan Al-andalus va adquirir una organització estatal completa, que perillava constantment perquè les províncies (marques) frontereres pretenien independitzar-se de Còrdova. Una sèrie de revoltes i rebel·lions per part de la població indígena muladí cristiana a causa de la pressió fiscal i la intransigència religiosa evidenciaren les mancances del poder central. Tot això provocà la feblesa de política de l'emir fins que, cap al final de l'any 900, Al-andalus va convertir-se en un retaule de nombrosos regnes (taifes). El poder de l'emir es limitava a Còrdova. L'avanç dels cristians del nord començava a suposar una amenaça cada cop més gran.
 * B. Emirat independent del Califat de Bagdad. 756-929. **

**C. Califat de Còrdova. 929-1031**. L'adveniment de l'emir Abderrahman II va suposar un canvi de rumb en la dinàmica que amenaçava amb la disgregació de l'estat. Va posar fi a les rebel·lions internes. En 20 anys va aconseguir sotmetre tots el territori andalusins, va aturar l'avanç dels cristians i va convertir els reis i comtes en vassalls que li havien de pagar tributs. Va tenir autoritat absoluta a partir del 929, quan trencà vincles amb Bagdad i es proclamà califa (cap religiós i príncep dels creients). Amb això va assumir tant el poder polític com jurídic, militar i religiós. El califat de Còrdova fou l'etapa més brillant de la història d'Al-andalus, fins a principis de segle XI. Tot això va enfortir l'estat i el poder califal, fent efectiva una centralització fiscal que va ampliar els recursos econòmics. Va reorganitzar l'exèrcit amb tropes mercenàries i va reforçar la fidelitat dels seus oficials fracturant els vincles socials. Així, va crear una aristocràcia palatina vinculada a la seva persona. La política exterior es caracteritzà per l'establiment de relacions diplomàtiques amb Constantinoble i la imposició de la seva autoritat al nord d'Àfrica enfront del nou califat a Tunísia. El successor i fill, Al-Hakam III va recuperar gran part dels territoris perduts al nord d'Àfrica i va afegir a la fortalesa política i militar una esplendor cultural i artística, convertint Al-andalus en la societat més avançada de la seva època. En la última etapa del califat de Còrdova, Al-Mansur, un aristòcrata, va aconseguir monopolitzar el poder i traslladar l'administració de l'estat al seu palau. Al-Mansur va establir una dictadura militar, fomentada en els èxits bèl·lics, que van anar adquirint continguts de Guerra Santa, contra els cristians. Va emprendre accions militars contra els cristians (ràtzies) amb les que buscava castigar als infidels i consolidar el seu prestigi, a més de recursos econòmics. La destrucció de Barcelona i Santiago van ser les campanyes més desastroses. La màquina militar del califat es ressaltava en una estructura defensiva de fronterera que dominava les vies d'accés des del nord i servia de base per a les seves ofensives.

**D. Regnes de taifes i vinculació amb imperis nord-africans. 1031-1236.** La política militar de Al-Mansur tenia un cost molt alt per l'elevada despesa de l'exèrcit professional. A més, necessitava activitat constant, continues victòries i els ingressos que aquest reportava per mantenir l'equilibri entre els clans. La seva autoritat garantia l'ordre, però quan va desaparèixer, la situació va canviar radicalment i el seu fill i successor no va saber mantenir l'autoritat. Després d'això, les tensions contingudes van esclatar quan l'aristocràcia àrabs va alçar contra el segon fill d'Al-Mansur. Els berbers combatien contra els àrabs amb l'ajuda de Castella, a canvi de la cessió de fortaleses a la frontera. La intervenció cristiana en els conflictes interns d'Al-andalus s'inicia quan els comtes catalans ajudaren als esclaus en la lluita contra els altres grups, a canvi de pagaments. L'any 1031 es va formalitzar la desaparició del califat de Còrdova i va culminar el procés de formació dels taifes, estats independents classificats segons la composició ètnica i cultural. La fragmentació va afeblir Al-andalus i va ser aprofitada per els regnes cristians, que van passar de la col·laboració puntual a l'exigència de pagament de pàries a canvi de la seva protecció. Aquests tributs reforçaren el poder militar cristià, que va dur a l'ocupació de Toledo (1085) per Alfons VI de Castella i a l'ensorrament de la línia defensiva del Tajo. Les taifes demanaren ajuda als als almoràvits, que aturaren la reconquesta i unificaren Al-andalus que passà a formar part de l'imperi almoràvit. Els almoràvits entraren diverses vegades a la península i derrotaren als reis cristians, però no pogueren evitar que Alfons I el Bataller ocupés Saragossa (1118). el 1140 el domini almoràvit es va desintegrar i va donar lloc a unes segones taifes que duraren 10 anys. Al 1147 una invasió almohade amenaçà greument els regnes cristians; derrotaren Alfons VIII de Castella a Alarcos (1195) i ocuparen les illes Balears. La reacció cristiana, afavorida pel papa Inocenci III, va suposar la victòria de les Navas de Tolosa (1212), que va suposar la divisió dels dominis musulmans en tres regnes: Murcia, València i Granada.

**E. Regne nassarita de Granada. 1237-1492**.  Derrotats els almohades pels reis cristians, tot el territori d'Al-Andalus cau sota el seu control, a excepció del regne de Granada, que resistirà enc ara dos segles mantenint l'existència d'Al-Andalus a la península.


 * 2.2. Diversitat ètnico-socials en Al-andalus **

- Organització del poder i la societat:L'emir o califa tenia el poder absolut, tant polític com religiós en el cas dels califes i polític en el cas dels emirs. El primer ministre o hayia estava al cap de la casa reial. El control dels territoris conquerits es va dur a terme durant la divisió en províncies, governades per un walí. Els cadíes eren els encarregats d'administrar justícia en nom del califa. -Societat:La societat andalusí estava constituïda pels homes lliures, tot i que caracteritzada per una clara estratificació social basada en la diversitat ètnica. Els conqueridors d'origen àrab varen apropiar-se de les millors terres, van monopolitzar el gran comerç i varen ocupar els càrrecs polítics i administratius més importants. Un esglaó social més baix hi havia els berbers, que eren més nombrosos i varen ocupar terres i càrrecs amb menor importància.Molts hispanovisigots, tot i que podien seguir practicant la seva religió cristiana, es van convertir en muladís o conversos gràcies a les avantatges econòmiques i socials. Tot i que molts es van convertir, hi va haver grans grups de mossàrabs, alguns dels quals arribaren a adquirir un grau elevat de riquesa.També hi havia jueus, els quals vivien en barris separats i varen arribar a posicions destacades de caràcter econòmic i intel·lectual.A diferència de la resta d'Europa, molt més rural, Al-andalus es caracteritzava per les seves ciutats importants. A la part més alta de l'escala social hi trobam l'aristocràcia àrab anomenada jassa, i la classe popular s'anomenava amma. Finalment, tenim els esclaus, que treballaven al camp i podien adquirir la seva llibertat, per això anaven a la guerra. Principalment eren d'Àfrica i Orient.

2.3. Formació i localització geogràfica dels primers nuclis
Hispània ha estat ocupada pels musulmans excepte la zona de les muntanyes cantàbriques i els Pirineus, on es formen petits nuclis de resistència contra la invasió de l'islam. Aquests nuclis van anar desenvolupant la seva política i el territori fins a convertir-se en els regnes cristians del nord, que protagonitzaren el procés de reconquesta i repoblació. El primer regne va ser el d'Astúries, seguit per el de Navarra, i més tard els nuclis dels comtats aragonesos i a la part més oriental el nucli dels comtats catalans. La formació d'aquests nuclis es compren entre els segles VIII-XII. Regne de Castella i Lleó: el primer nucli començà a Astúries, a la batalla de Covadonga, l'any 722, Pelagi derrotà als musulmans i comença l'etapa de la reconquesta (període de la història en que els regnes cristians del Nord van anar desplaçant cap al sud als musulmans, i que culminà amb la derrota del darrer regne musulmà, Granada, a mans dels reis catòlics el 1492). Alfons I (739-757) fou el primer rei, va fundar el regne asturlleones, amb capital a Oviedo, més tard amb la conquesta de Lleó el regne passa a dir-se regne de Lleó, el primer regne que es forma fou el de Lleó Anava a poc a poc aconseguint territoris fins a la línia del Duero, a la part més al sud del regne es crea el comtat de Castella, que en el segle X el comte de Castella esdevé més poderós que el rei de Lleó. Amb Fernán González el comtat de Castella és quasi independent. L'any 1035 amb el testament del rei Sanç III el Gran de Navarra (1000-1035). Durant el seu regnat incorporà a Navarra, el comtat de Castella i els comtats aragonesos (els dos incorporats per matrimoni), convertint-se en el regne cristià més important. Sans III de Navarra en el seu testament va dividir el territori del regne de Navarra entre els seus tres fills. Navarra va ser entregada al fill gran Garcia Sánchez, als altres dos els va deixar el comtat de Castella a Fernando I, que el convertí en regne, a Ramir I li deixà els comtats aragonesos, Castella i Aragó nasqueren com a regnes en el mateix acte jurídic, amb el testament de Sans III el Gran de Navarra. Aquesta divisió realitzada per Sanç III va ser possible ja que els regnes es consideraven com a fruit d'una concepció patrimonial, és a dir, que el regne era una possessió de manera que podia fer amb ell el que volgués, fins i tot dividir-lo, això també ho dugué a terme Jaume I que dividí el seu regne entre Pere el Gran i Jaume II de Mallorca. Castella es convertirà en el principal regne cristià de la reconquesta aprofitant la seva situació estratègica, davant el regne de Lleó i el regne de Navarra. L'any 1085 el rei Alfons VII de Castella conquerí Toledo, antiga capital visigoda i on hi havia el major nombre de mossàrabs.

El 1118 el Regne d'Aragó conquereix Saragossa, el motiu principal d'aquesta diferència en l'avanç territorial entre Aragó i Castella es deu a que entre el Tajo i el Duero no hi havia moltes poblacions apart de Toledo i a més Saragossa era una ciutat emmurallada, per això l'avanç de la frontera era més ràpida a Castella. Després de la conquesta de Toledo venia Andalusia, on si que hi havia grans poblacions musulmanes.

Durant els segles XI i XII, els regnes de Castella i Lleó s'uniren i es separaren en algunes ocasions, fins a la unió definitiva l'any 1230 amb Ferran II el Sant.

Regne de Navarra: fou fundat per Íñigo Arista l'any 820. El rei més important de Navarra fou Sans III el Gran que incorporà en el seu regne els comtats de Castella i els aragonesos. A la seva mort va decidir dividir el seu regne entre els seus fills. Amb la mort de Sans III, Navarra entrà en declivi i no s'expandí cap a l'exterior, ja que es trobava envoltada per els regnes veïns més poderosos, Castella, Aragó i al nord, França. Al 1512-1515 s'incorporà a Castella per conquesta per part de Ferran el Catòlic, que en aquest cas ve regentar Castella per la incapacitat de la seva filla, Joana la Boja (regent, persona que s'ocupa del tron mentre que el rei no és capaç de fer-ho).

Aragó: en un primer moment estava formada per tres comtats en comtat d'Aragó, el comtat de Sobrarb i el comtat de Ribagorça, que depenien d